Mõni kuu tagasi arutati telesaates «Jüri Üdi klubi» eesti kaasaegse naisluule küsimust, kohal oli ka Sveta Grigorjeva. Grigorjeva ise, luuletuses «Minu printsid» ütleb, et teda rahustas maha Charles Bukowski ja ei keegi teine. Nii et Bukowskist inspireeritud naisluuletaja. Bukowski moodi proosatekstilaadset luulet Grigorjeva ka kirjutada armastab, mitte küll ainult.
Üks tema võimsamaid tekste – «Musta pori näkku» – on tegelikult proosatekst sellest, kuidas ta ühes peenes kohvikus töötas ja kes tuntud inimestest temaga siis hästi või halvasti käitus. Selline dokumendilaadne asi, mille puhul ei ole kindel, kas see just luuletusena peab saama vormistatud. Eks luule samas lisab asjale sugestiivsust ja niimoodi sõidabki vähemalt paberil «Musta pori näkku» lugejast üle nagu võimas j’accuse-rong. Selles samas «Jüri Üdi klubis» tuli luuletus ka luuletaja enda poolt live’is esitamisele ning paraku tundus sama tüütu, kui keegi loeks ajalehest ette uudist sellest, kuidas kuskilt varastati 100 liitrit naftat.
Proosaloogikaga teksti luuleks ümber panemine, nagu ma juba ütlesin, ei ole selles raamatus ainus manööver. Grigorjeva ikkagi on luuletaja, kes saab hakkama sellega, milleks luuletaja eelkõige on maailma kutsutud, nimelt kujundite loomisega. «Ülevärvitud üheksakorruseline päike» sõnastab ta väga ilusasti näiteks ühe Lasnamäe tornmaja. Ta tõstab kahuritoru üles ja voldib taeva kokku, ta saab sellega hakkama. Ta saab sõnade vahele autonoomse tsooni kokkuvoltimise ja tekitamisega hakkama.